Pátek 1. července 1966.
Na posledním kusu tohoto typu zůstala stará už jen karosérie.
A pak -
bez přerušení výroby se z vrchu snáší další.
Už žádné ladné křivky.
Je to na první pohled charakteristický tvar nového modelu, nového Wartburgu.
Wartburgu 353.
Bude tu dalších 25 let.
"Ta 353 byla mezinárodně úspěšná díky designu, jednoduchostí oprav,
ale zastaralý byl dvoudobý motor,
který už nesplňoval mezinárodní nařízení ECE.
a nepřicházelo v úvahu čtyřdobý motor nakupovat u exportérů.
Takže otázka zněla: jak získat čtyřdobý motor?"
Z nebe nad Eisenachem čtyřtakty nepadají.
Koupit ho na mezinárodním trhu? Na to chyběly valuty.
Byla jediná šance: vyrobit si motor sami.
Už v roce 1959 se začalo podomácku s vývojem čtyřtaktu.
Teď, v roce 1968, byl přijat další úkol:
vyrobit prototyp a na zkušebně dokázat jeho schopnosti.
Všechno šlo dobře.
Ale v roce 1972 je všechno jinak.
Přišlo nové nařízení z Berlína.
"Výsledkem činnosti vývoje je tento motor 400,
což je motor o objemu 1,6 litrů, řadový čtyřválec OHC a výkonu 82 koní.
Když byl ale už na zkušební stolici, projekt byl zrušen.
Vláda totiž začala jednat o spolupráci automobilek NDR
s ostatními socialistickými zeměmi.
Socialistické auto místo eisenašského vývoje.
Místní mu ihned dali přezdívku: divočák s provislým břichem.
"Tak byl směřován vývoj, částečně podporované vládou a politbyrem,
ke společnému autu mezi Eisenachem, Zwickau a Škodou Mladá Boleslav
Měli jsme řadu společných jednání,
Takže to auto, které by vzniklo ... Češi chtěli ještě i zadní pohon ...
takže kdybychom všechny ty názory dali dohromady,
už zbývaly jen křídla a měli bychom to mezinárodní auto."
Přes to všechno nebyl společný automobil nikdy vyráběn.
Ale ani jiné návrhy z Eisenachu se nedočkaly výroby.
Auta, která měla předčít VW
nebo tento Wartburg Kübel?
Každý vedoucí chtěl pro své lidi limuzínu Wartburg.
Na průzkumné geologické vrty se jezdilo limuzínou Wartburg.
My jsme věděli, kolika lidem musíme takto Wartburgy dodávat.
Byl to můj nápad vyrábět pro tyto lidi Wartburg Kübel
a obyčejným lidem bychom prodávali normální limuzíny.
Nakonec z toho ale nic nebylo, nevím ani,
jak se to stalo nebo jestli se o to někdo zasloužil."
Co všechno by se dalo dělat s takovým autem,
které umělo dokonce i plavat?
"Řecký generální dovozce ho chtěl v bílé barvě
a s červenými koženkovými sedadly prodávat jako plážové auto.
Byl tím opravdu nadšený."
Kapitální úlovek v Eisenachu? Nikoliv. Zázrak se nekonal.
V běžném životě to vypadalo úplně jinak.
Nešlo o auta snů, ale o prostý problém,
jak přijít k nějakému vozidlu.
Čekací doba už byla 10 let.
Pro celou rodinu byl opravdový svátek,
když konečně nastal dlouho očekávaný den.
Šekem nebo hotově?
Nedostatek se dal zažehnat jen tehdy,
byl-li člověk připraven a schopen sáhnout velmi hluboko
do peněženky i za velmi starý vůz.
Ale Wartburg nebyl jen obyčejným dopravním prostředkem.
Byl to člen rodiny. Existují celé příběhy.
"Sehnali jsme 9 let starý Wartburg a klaplo to.
Pak nám sloužil jako rodinný vůz a také pro přepravu materiálu."
Přeprava - to bylo něco zvláštního.
"Na stavbu krovů jsme potřebovali dřevo.
Tehdy, když někomu materiál zbyl, prodal ho dál.
Měli jsme štěstí a sehnali 6 trámů 6 metrů dlouhých.
Musely se ale ještě tentýž den odvézt.
Ale jak to dozadu naložit?
Wartburg samozřejmě není dlouhý 6 metrů.
Nakonec jsme trámy uvnitř zatížili pytly cementu
a švagr si na ně ještě uprostřed sedl."
"Měli jsme ho 13 let. Krásně jsme ho vyleštili
a pak jsme se s ním rozloučili."
"Byl to dopravní prostředek, ale neopotřebovaný každodenním provozem.
Majitel měl jako alternativu dopravy do práce autobus
a nevystavoval ho vlivům nepříznivého počasí."
O dovolené mohl Wartburg ukázat, co v něm je.
Nebo lépe řečeno - co všechno do něj lze nacpat.
Nádobí, potraviny a ostatní věci.
Stovky kilometrů do Maďarska nebo Bulharska.
Člověk je mezi svými, ať už v koloně nebo u Balatonu.